Järsku on mul tunne, et midagi on teisiti kui hetk tagasi. Mu selg on vastu templimüüri ja tunnen, kuidas jahedast seinast voolab minusse rahu – ma tean, et me ei jää siin hätta. Energia, mis tuleb mu selja tagant müürist, voolab minu sisse.
Panen oma käed Anu peale: ühe otsaette ja teise kõhule. Ma armastan seda tüdrukut nii väga, tunnen äkilises hellushoos. Kuidas ta otsib maailmas õiget teed, kuidas ta ei karda eksida või haiget saada, kuidas ta naerab raskuste peale. Ja kuidas ta kaotas kalli inimese neli nädalat tagasi, aga ikkagi usaldab mind, ja jumalat. Ta saab aru, et oleme kõik üks… Ja tal on ees palju armastust. Põhimõtteliselt on see lõpmatus, mis tal kõik ees on.
Segaste mõtetega jään poolunne, käed ikka Anu peal. Kui ärkan, vaatab Anu mulle vastu, üsna selge pilguga: «Kuule, mul on nüüd parem, katsume tagasi bussijaama saada!»
Oleme nüüd kuidagi Myssorini jõudnud, see peaks olema Lõuna-India tekstiilitööstuse süda ja ühe imelise nektarit tilkuva templi poolest kuulus koht, aga meie ei tea Myssorist oma kogemuste põhjal praegu mitte midagi muud kui seda pisikest räpast asutust, mida hotelliks nimetada oleks liialdus. Leidsime selle uriini järgi haisva koridoriotsa otse bussijaama kõrvalt. Kaugemale otsima minna ei jaksanud.
Meie toas pole ühtegi akent. On vaid neli halli rõsket seina, kaks rauast vedruvoodit ja kaks ruutmeetrit vaba maad, kustkaudu saab vingerdada end voodite taga seinas asuva hallitava ukseni: see on nii-öelda peldik, mis kujutab endast auku betoonpõrandas. Imestan hajevil moel, et näed, see ei haisegi nii väga, võiks hullem olla. Vastuvõtus sai valida, kas peldik toas või mitte. Ja peldikut oli meile kindlasti vaja, sest Anul on jälle halvem hakanud.
Ta lamab voodil, valgel näol higipiisad, sall eest lahti harutatud. Ma olen oodanud, et saaks temaga arutada: kas minna ikkagi ja otsida kohalik arst, kohalik haigla? Bussis, kui Anul parem oli, arvas ta, et saab hakkama ja hommikul sõidame tagasi aašramisse – «koju», nagu me seda nimetasime.
Aga nüüd ta magab. Ma kaalun olukorda. Ja keeran ka magama.