Eeskotta astudes oli õhus ikka veel tunda värvi ja puiduõli lõhna. Valgeks värvitud sisevoodrilauad, vana mööbel, mida oli vuntsitud erinevate pastelsete toonidega üle värvides. Polnud kahtlustki, et siin elasid sisustusest huvitatud inimesed. Kimp lupiine põrandal suures klaaspurgis, mõned paarid naiste- ja lastekingi korralikus rivis hallikasvalge kaltsuvaiba kõrval, seintel rippusid rühmades väikesed maalid.
Anna läks edasi kööki. Lihtsal tugeval köögilaual oli vanas piimakannus kimp lilli ja teetass. Peaaegu kõik siin oli kena ja korralik, mistõttu kontrast vereplekkide, kortsus kaltsuvaiba ja puitpõrandal vedeleva kummuli sülearvutiga oli veelgi süngem.
Anna võttis telefoni ja tegi vaibast, arvutist ja lauast pilte, püüdes samal ajal selgusele jõuda, mis siin mõned tunnid varem oli õigupoolest toimunud.
Arvatavasti oli ohver, tumeblondide juustega naine, istunud oma arvutiga laua taga, kui keegi oli sisenenud ja ... jah, selle, mis siis täpselt oli juhtunud, saavad nad teada haiglas, niipea kui arst on jõudnud naise läbi vaadata. Ja parimal juhul on siis ka ohver loodetavasti meelemärkusele tulnud.
Anna tõmbas kätte õhukesed puuvillased kindad, mis tal autos olid, ja pööras arvuti ettevaatlikult ümber. See hakkas surisema ja ekraan läks valgeks, ilmselt oli see kukkudes puhkerežiimile läinud. Aga ekraan oli terve ja nüüd ilmus sellel nähtavale üks veebilehekülg.
«Ah sa pagan!» hüüatas Anna endamisi valjusti ja tundis, kuidas kõik äkki paika loksus.