«Jah,» nõustus Dominic, keda nii õde kui ka abikaasa seepeale altkulmu vaatasid. «Meil kõigil on asju ajada. Ja Terry, noh, teate küll Terryt...»
Ja nagu tellimise peale sammus Terry nende poole.
Tegelikult tuli ta tudisemisi, sest oli ilmselgelt isa mulda sängitamise eel Railway Armsis omajagu julgust võtnud.
Ka Terry rõivad olid omaette ooper, sest tema pungitava kõhu ümber oli venitatud Metallica T-särk.
Sarah eeldas, et Terryl polnud oma haagiselamus just palju rõivaid, mille vahel valida.
Aga nüüd, kui ta oli kohale jõudnud, võis etenduse viimane vaatus alata.
Esiteks tegi suu lahti Susan. «Kui tore, et sa tulla said, Terry.»
Dominic ei suutnud samuti hoiduda Terry hilinemist kommenteerimast: «Kas sa ei suuda tõesti isegi omaenda isa matustele õigeks ajaks kohale jõuda?»
Terry vankus kergelt, justkui oleksid tuuleiilid teda küljelt küljele kiigutanud. Viimaks leidis ta tasakaalu.
«Jah. Muidugi. Teie tulete mulle ütlema... nagu oleksite sellest vanast tolast hoolinud... te ei...» Terry vaikis, vahest seepärast, et vikaar seisis sealsamas, palveraamat käes. Sarah pööras pilgu Hope’ile, mõeldes, et vaene põetaja polnud ilmselt arvestanud seesuguse vaatemänguga.
Aga neil kordadel, kui Victori pere oli lagunevasse mõisahoonesse kogunenud, oli ta ehk pealt näinud midagi sarnast või isegi veel hullemat.
«Ei hoolinud... mitte üks põrm,» jätkas Terry. «Teil jätkub ahneid silmi ainult sellele neetud mõisale, kinnisvarale, eh, mis?» Ta vaatas oma venda ja õde metsiku pilguga.